Camille, då kan vi köra igen!
Camille?
Camille!
Starta då!
FLICKAN MED DEN BLÅ CYKELN del 2
Det är fröken Léa!
Skynda er! Hon dör!
Tillkalla doktor Blanchard.
Far...
Håll hennes arm. Jag ger en injektion.
Blödningen har stannat. Hon klarar det.
Bara det inte blir infekterat.
Det är ett litet mirakel.
-Hur gammal är han? -En dag.
Jag är så trött.
Hur går det här?
Hur har du det?
Och vingården? Och hela ägorna?
Den är under belägring som resten av landet.
Har du hört från Laurent?
Hur skulle jag det?
Hans föräldrar...
De är hos Camilles föräldrar i Dakar.
Roches-Blanches är beslagtaget av tyskarna.
-Det är ett kärleksbarn. -Det är det när man inte är gifta.
Det är kärleken som räknas.
HÖSTEN 1940
Det är förfärligt...
Förstår du nu, pierre, varför du måste sluta dig till oss?
SLUT KÖTT
Klarar ni er uppe på slottet?
På slottet? Vi klarar oss som alla andra.
Alla andra är inte vad de var.
-Förstår ni? -Nej.
Några franskmän har vunnit kriget och några har förlorat det.
-Är det någon som har vunnit? -Nu måste jag le!
Jag respekterar tyskarna.
Tyskland är ett storslaget land, om man respekterar spelets regler.
Det är en förbaskad tur för sådana små som mig.
Nu förstår jag betydelsen av "små"... Vad är jag skyldig er?
Ingenting.
Ni ska nog få betala. Ni och de era, det lovar jag er.
Hjälp den lilla stackarn!
Nej tack, Loïc. Du är bättre på att klippa.
Pojkarna klipper, och flickorna bär!
-Är ni säker? -Ja.
Då slutar vi. Det är för sent.
Nej, Victor. Vi kan allt.
-Himlen håller på att bli trött. -Låt oss översaka första stjärnen.
Laurent...vårt hem har blivit främmande jord.
Inte bara, för att här är tyska soldater.
Nederlaget är som en epidemi, som tränger in överallt.
I hjärtan, munnar, ögon och öron...
Vi saknar arbetskraft och vi har mist en stor del av årets skörd.
Kriget...vilken olycka och sorg!
Hur skulle livet vara utan det?
Du sa att det hade framskyndat ditt bröllop med Camille.
Det är egoistiskt att säga, men kriget gav mig inte tid att få dig.
Min kära Laurent, Gud vet, om du får det här brevet!
Om en okänd finner det, river det i bitar-
-så ska han veta, att det var ett kärleksbrev...
Léa.
Menyn är densamma. Soppa, soppa...
-Det är inte kött, ni pinar i er! -Det är gott nog.
-Alla får det samma meny. -Nu får du inte få en stöt, Léa!
-Ni är alla så söta mot mig. -Säg mig, Camille...
Läkaren har sagt, att du är frisk. Kanske skulle du röra dig lite.
Jag kan inte. Om jag bara hörde från Laurent...
-Han vet inte att hans barn är fött. -Man är inte gravid i elva månader!
Jag vet hur han är, och vad han måste utstå.
Så de småsaker vi får utstå...
Léa...
-Varför är du så hård mot Camille? -Allt det struntpratet hon säger!
"Ni är så söta". "Om Laurent var här..."
Om du har glömt det, så är Laurent alltså Camilles man!
-Håller du ordning på mig? -Ja.
Det är ett under, att ni ännu har mjölk...
Stäng av radion, Pitou.
-Gör det ont? -Lite.
Du skulle kanske sluta amma. Jag kan nog skaffa mjölk på sjukhuset.
-Vart ska du? -Till posten.
-Posten bärs fortfarande ut. -Jag gör det i alla fall.
-Vill ni ha ett glas? -Nej, jag söker brevbäraren.
Han är precis bakom dig!
Jag är försenad.
Rent fysiskt är jag precis i tid.
-Hur har er fru det? -Hon är död.
Jag har ett brev till den unga fru d'Argilat.
-Hon bor hos er, eller hur? -Ja.
Herr Delmas...
-Ni är redan många... -Ni har det bra här.
Låtsas att ni är hemma.
Camille!
Ett rum till er var och en sovsal till tio av era män-
-"med faciliteter"...
Det blir svårt. Vi är redan många.
-Vi är också många. -Kan vi...
Vad heter det? Verhandeln?
-Tala franska. -Förhandla?
Nej.
Bär in koffertarna.
Min älskade.
Jag är i Westphalenhof, ett fångeläger i Pommern.
Vi har fått lov att skriva ett brev. Och inte för långt.
Så jag väljer mina ord... Inte så högt.
Jag tänker på dig. På dig och vårt lilla barn.
Jag hoppas att han aldrig ska se, vad jag har sett.
Folk ska veta, att vi har kämpat. Vi flydde inte.
När jag försöker sova hör jag dig sjunga för honom.
Säg till Léa, att jag också tänker på henne.
Jag kysser dina händer, din mun...
Léa?
En herre. François Tavernier.
Var är han?
Var är ni? Vi har just fått brev från Laurent.
Han är i livet. Ja...
Ja...då säger vi det.
Äntligen! Ni har blivit yngre.
Det har inte ni.
Sätt er ner, Léa.
-Vad är det här för ställe? -En svartabörs-restaurang.
-Jag bor ovanpå. -Vad gör ni här?
Jag frågade något.
I dessa tider måste man veta, vad man vill.
Och ni är säkert utsvultna. Jag kan beställa gåslever.
Svara mig. Vad gör ni här?
-Jag spionerar. -På vem?
Alla, på sätt och vis.
Berätta hur bilturen slutade. Jag stannade vid Port-Boulet-bron.
Hade ni bra väder?
Det regnade en del och inte bara vatten.
Det kom granater, panservagnar och till sist ett litet barn.
Vi kallade honom Laurent. Han är mycket vacker.
Säg inte att han liknar er!
Ni älskar honom alltså ännu. Ni ger inte upp.
-Aldrig. -Om ni visste, vad det betyder.
-Hur klarade ni er? -Med hjälp av förbindelser, min kära.
-Kalla mig inte "kära". -Vad annars? När jag nu älskar er.
Jag kan inte köpas. Varken med gåselver eller en Lafite.
Jag bestämmer själv när och med vem, jag älskar.
Ja, min kära. Ni bestämmer själv, att ni kommer upp på mitt rum.
Fröken Léa! God afton.
Löjtnant Kramer och löjtnant Hanke... som bor på Montillac.
En vän...Bernard.
- Guten Abend. -Jaså, ni talar tyska...
"Kramer" är ett utbrett tyskt namn. Var kommer ni från?
-Stuttgart. Känner ni till stan? -Självklart.
-Neckar...floden som Goethe föredrog. -Mycket intressant.
-God natt. -Ska ni cykla upp till slottet?
-Jag följer er. -Nej tack.
-Har ni lyktar? -Månen.
Det svinet.
Dörren är öppen.
Kom in. Glömde ni att säga något?
Ja, ni är en...!
Tycker ni verkligen? Ni smickrar mig, min söta.
Det här stället...och tyskarna...
Jag äcklas.
För att ni just fått en god middag. Ni åt då med liv och lust.
-För att jag var hungrig. -Nej, för så är ni.
För ni är en varginna. Därför älskar jag er.
-Cigarett? -Nej.
-Var inte en dålig spelare. -Jag spelar inte.
Och Laurent är inte heller ett spel?
Ni förstår ingenting. Jag älskar Laurent.
Lilla flicka, du jagar honom bara, för att han gift sig med en annan.
Du har överbevisat dig själv om att han skulle älska dig.
Men får du honom, vill du inte ha honom mer.
Jag har bråttom. Kör hem.
Ni tror, ni bara kan knäppa med fingrarna...
Jag har inte fått sagt allt.
Jag lyssnar.
Jag älskar dig inte, François...
Håll tyst.
-Jag älskar dig inte... Håll tyst.
VINTERN 1940
Halt!
Att fly är ingenting.
Det är efteråt...
Ingen mat, ingenstans att sova, ångesten, kölden...
Dagar, nätter, i skjul, man går vilse...
-Är maten god? -Hur sa?
-Det där... -Nej.
-Men det gör gott att få mat. -Det är julmiddagen.
-Är det jul? -Ja, det är jul.
Är det sant, att en del vill kämpa vidare?
En del, ja.
Har du aldrig sett din son?
På en bild. Då vi skulle byta cell.
Jag har inte hört från Camille sen dess. Jag vet inte, var hon är...
Laurent, hon är ännu på Montillac.
-På Montillac? -Ja.
kärlekens glädje
varar bara kort
kärlekens sorger varar hela livet...
Han hade det bra, men så...
En från Saint-Macaire är tagen till fånga.
Han skriver till sin familj och ber om...tvål.
Vill man hjälpa folk över demarkationslinjen?
Demarkationslinjen. Ja, det har jag hört.
Det är farligt för alla. Och tyskarna skojar inte med sånt.
Det är mor.
Du liknar henne.
Vem är det där?
-Det är jag, då jag var fem år. -Vem är pojken vid din sida?
Det är Mathias.
Suzanne, vakna! De har hittat era sparpengar!
God afton. Ursäkta...
-God jul trots allt. -Tack.
Det blir till ett annat år.
Till babyn.
Ta den, Camille.
Tack.
Far?
Även om det är krig, kunde vi väl ta emot flaskan av hövlighet.
Jag har saknat dig.
Camille...
Det går inte att förstå. Var kommer du från?
-Tyskland. -Hur...?
Jag flydde.
Kyss mig...
Det är vår son. Han är vacker.
Han heter detsamma som dig.
Camille?
Laurent...
Det är skönt att vara här.
Léa, vi måste gömma honom.
Du kan vara på loftet. Min far får inte veta det.
God morgon.
Får jag?
Redan färdig?
Varsågod...
Nej.
-Får jag? -Ja.
Dumarteau, Dufoy, Dunan... Gick inte hitta. Allt var stängt.
-Hos Faure saknas det två. -Det noterar jag, kommissarien.
-Och också Bergougnan. -Det noterar jag.
Vi går dit.
Tillgångskontroll!
Jag skrämde er väl inte?
Får jag se? Det hör till mitt nya ansvar.
-Det är inte det, som roar mig mest. -Vad roar er mest, herr Fiaux?
Det är väl tillåtet att köpa blommor?
-Har ni hört från er man? -Fortfarande i Pommern.
-Han skulle friges... -Han är nämligen sedd i Bordeaux.
-Vem var det, som sa det...? -Jag har dessvärre inte sett honom.
Om ni träffar honom, så be honom kontakta mig...
Även om vi inte känner varandra längre.
Vem röker Celtiques uppe på slottet?
-Det gör min far. -Han är känd för att röka cigarr...
Han röker cigarr för att vara känd.
Men därhemma känner alla honom, så där röker han Celtiques.
På återseende...
Jag pratar inte om min lön, men om er jord som insjuknar.
Tillkalla en ambulans.
Er ambulans är en tank, som levererar vin till tyskarna!
Men de ska inte skåla för segern i mitt vin!
De vill betala. Vi kan få avsatt lagret och rädda nästa års skörd.
Nej, sa jag.
Jag vet inte, vad ni och er bror har för er.
Alla vet ni inte vill rädda Montillac. Nu har jag varnat er.
VÅREN 1941
Jag kör nu. Jag har vakten i kväll.
Det är nästan varje kväll. Sjukhusets enda sjuksköterska!
Jag bestämmer inte själv. Sedan får jag ledigt.
Jag har vakt dygnet runt.
Intresserar det dig att vi måste sälja vingården?
Kommer jag kanske inte med mjöl. kött och kläder åt alla?
-Jag är sen. -Lugn. De tyska bilarna kör fort.
Och de har t.o.m. förkörsrätt.
-Är det prattimmen? -Nej, jag vill ha lite förströelse.
Och du är min förströelse.
Jag hade mer plats i min barack i Westphalenhof!
Men du hade inte mig i det där West-vad-eller-annat.
Det stämmer.
Inte heller Camille och min son. Han var häruppe i går.
Det är roligt att se honom. Förstår du.... in son!
Inte riktigt...
-Vad vill du nu? -Jag vill gärna göra något.
-Vet du, vem de Gaulle är? -Nej.
En general.
Han ville fortsätta kriget, men regeringen föredrog vapenstillestånd.
Han är i London nu och uppmanar till motstånd.
Jag lyssnar till hans meddelanden på engelsk radio.
François sa att vi på förhand hade förlorat...
-François Tavernier? -Ja.
-Ni två har visst blivit nära vänner. -Vem har sagt det?
Du slipper inte mig med att dikta upp romanser med din frus vänner.
Jag ger aldrig avkall på dig.
Aldrig.
Som du ser... lär jag mig att vara tålmodig.
Det är dig, jag älskar.
Du älskar också mig.
-Säg det. -Jag erkänner det aldrig.
Med att säga det har du just erkänt det.
-Vart ska ni i söndagskläder? -Jag är inte på söndagshumör.
Vad är det för fel?
Er far och jag skulle träffa en krögare i Bordeaux.
Han ville köpa vin av oss. Men er far vill ruinera Montillac.
Han vill inte sälja till tyskarna.
Men om han inte heller vill sälja till fransmännen, kan vi slänga nyckeln.
Ja?
-Jag måste tala med dig. -Kom in, min kära.
-Vad är det? -Vad är det med dig?
Du och Fayard skulle till Bordeaux, men du följde inte med.
Varför bär du på allt själv?
Camille tar hand om den lille, Françoise är på sjukhuset...
Och du är borta hela dagen. Vad händer?
Jag var i Langon hos Adrien.
Du döljer något för mig.
Jag är din far och ska inte utsättas för ditt förhör.
Vi har sålt lite jord, vi har inte annat än skulder...
Jag...
Jag vet, du älskar Montillac, och jag är tacksam för all din hjälp.
-Låt mig nu vara i fred. -Jag vill veta...
...om du är med i motståndsrörelsen.
Vill du inte säga det?
Jag vill dela faran med dig.
För fyra månader sedan bildade vi gruppen "Jeannot".
Det är dags att göra upp.
Än så länge har vi gjort småsaker. Varit som bin på druvklasen,
Laurent är vår enda soldat och menar att vi måste vidare.
Sedan Pierre förde oss samman, har jag känt, som Adrien sa:
-Att jag steg upp mot ljuset igen. -Så talar jag då inte!
Vi kan inte isolera oss.
Vi måste i kontakt med andra grupper och med London.
-London? Det är inte bara om hörnet. -London vill komma i kontakt med oss.
De har några agenter. En viss överste Mayenne.
Att klippa av telefonledningar och stjäla vapen är gott nog-
-men vi kan inte förbli amatörer.
Vi måste fungera som en armé.
Vi inställer mötena. Adrien färdas någorlunda fritt.
-Beskyddad av sin prästkappa. -Beskyddad...
Han håller koll på grupperna och är vår fasta förbindelse:
-Vi ska skriva två gånger i veckan. -Då måste vi ju hitta på några synder.
Ursäkta...
Det ska sändas besked och kodad information från grupp till grupp.
Vi ska använda kurirer. Laurent är efterlyst, så han kan inte.
-Och jag är för känd i trakten. -Jag kan fara.
-Och jag. -Då har vi två kurirer.
Tre.
-Vad menar du? -Tre kurirer.
Tre kurirer, den ena en ung flicka. Beslutat.
Kom ihåg nu, att ni inget får säga, inte heller till familjen.
Alla är utsatta.
Här är London.
Premiärminister Winston Churchill talar till fransmännen:
Fransmän! Jag talar till er-
-från London, som nu är en stad i ruiner...
Ursäkta... Jag skulle bara ha ett glas vatten.
Det är så hektiskt på gården, att jag inte har haft tid att äta middag.
Ät för all del. Ni är i ert eget hem.
Det är svårt att säga...
Men jag beundrar er, herr Delmas.
-God natt. -God natt.
Är det något mer, ni önskar?
Ursäkta, nej.
Jag tyckte jag hörde ett ljud. Som en radio.
En radio?
Nej, det är råttorna som piper. De letar efter mat som alla andra.
-Men de hittar ingenting. -Som alla andra...
-God natt. -God natt.
Skynda er, monsieur!
Herr Delmas...
-Vi ska rannsaka huset. -Rannsaka huset?
God dag, Fiaux. Ni kunde då ha ringt.
Vi letar efter en person.
Vi genomsöker huset. Alla går tilbaka till sina rum.
Ingen gömmer sig här. Vad är det för snack!?
-En rymling gömmer sig här. -Lugn, Fiaux.
"Herr" Fiaux!
Har ni skriftlig tillåtelse...?
Låt oss inte spilla tid.
-Vad försiggår här? -Vi ska genomsöka huset.
Vi tror att en terrorist gömmer sig här.
Som en råtta!
Varsågod, kommissarien.
Låt mig.
Bara lugn. Han flyttade i natt.
Det räcker nu.
Ni har genomsökt huset och sett att ingen är här.
Undantaget är våra rum.
Skulle en terrorist gömma sig i en tysk officers rum?
-Vi har upplysningar... -Jag sa stopp.
Herr Fiaux! Kapten Kramer sa stopp.
-Har ni skriftlig tillåtelse? -Nej.
-Innan vi får jakttecken, är viltet... -Farväl!
Tack. Ni uppförde er som en sann gentleman.
Undvik att använda engelska ord i dessa tider. Kan ni det?
-Jäklar! -Vad är det?
De har arresterat en till från Racine-gruppen.
Det är möte på Maillacs gård i kväll i Saint-Julien. Jag måste dit.
Är du galen! Om du blir tagen, blir du skjuten.
-Hur ska du komma dit? -På cykel.
-Jag följer med. -Nej, det är för långt.
Stanna hos din far och Camille.
Säg nu ja.
Jag säger nej.
Är du oskadd, Léa?
Ja, och du?
Kan du minnas, då jag fyllde 18 år?
På min födelsedag?
Vi körde fel med bilen, och du sa: "Är du oskadd, Léa?"
Självfallet kan jag minnas det.
Och då kysste vi varandra...
Den första kyssen.
-Den sista... -Tills i dag.
Jag älskar dig.
Jag har saknat dig så mycket.
Du är min älskade.
Du får inte, Léa...
-Du får inte pina mig mer. -Pinar jag dig?
Du godaste...
Skynda dig. De andra väntar på mig.
De mejar ner dem...
Vi kan ingenting göra.
-Vad gör du? -Den räkenskap du inte har tid till.
Jag kan ändå inte sova.
Jag tänker hela tiden ...på Laurent.
Och också på dig. Det har gått upp fär mig...
Vad?
Du, din far och Laurent...
Det, ni gör...
Jag känner mig...
...till ingen nytta.
Vad är det på vägen?
Jag är trött.
-Sluta titta på mig så där. -Jag ser inte på dig.
Inte längre.
Varför?
Varför vi?
Du måste förstå, min älskade...
Det är krig. Vi är fiender.
Varför var din far inte på stationen?
VÅREN 1942
-Det var mitt i natten. -Då var det tur jag kom förbi.
-Tack, herr Fiaux -Kalla mig Régis.
Det är egentligen Laval, du ska tacka.
Han hittade på "avlösningen".
Utan den hade du fortfarande huggit sten i ditt fångläger.
Är fädernelandet inte vackert, Mathias?
När du vänder tillbaka till din arbetsgivare...
-Så säg ingenting. -Hur...?
Efter den katastrofala skörden -40 har det skett det som är värre.
Hans bankaktier...
Han var tvungen att belåna slottet och sälja skogen.
-Det kan då inte stämma. -Jo.
-Och Léa? -Léa...
-Vad är det med henne? -Hon cyklar mycket.
-En del säger hon ofta är vilse. -Varför så gåtfull?
Ta inte på träskorna igen däruppe. Kom hit ner och få stövlar med mera.
Jag är inte ett dugg gåtfull.
Léa!
Mathias... Du har kommit tillbaka.
Vad du är vacker. Det hade jag glömt...
Hur går det här?
-Inte särskilt bra? -Riktigt.
Det går inte särskilt bra.
Tyskarna är inte längre våra fiender.
De har vunnit kriget. Marskalken säger...
-Marskalken? -Vet du vem det är?
Jag har hört talas om honom.
Hör här, Léa...
Om det är problem på Montillac, pengaproblem...
-Hur så? -Så finns det kanske en lösning.
Min far har pengar. Och inte så lite.
Han har lagt till sidan till den dag jag gifter mig.
Det är dina pengar.
-Men om... -Om vad?
Förstår du...
Om vi gifter oss...
Det var kanske en lösning. Montillac har vi gemensamt.
Håll tyst, Mathias.
Montillac tillhör min far. Du kan inte göra anspråk på det.
-Och vi två... -Du vet att jag älskar dig, Léa.
Jag älskar dig.
Men jag vill aldrig gifta mig med dig.
Vet du varför?
För att jag inte älskar dig.
Jag håller verkligen mycket av dig.
Men jag älskar dig inte.
-Nu drar de till östfronten. -Hitler sänder ut dem att resa.
Jag vet inte, vad jag ska säga...
På återseende, farväl, tack...
Man kan bara säga, det är synd.
Det är bäst att inte säga något. Det är en tid med restriktioner.
Vi saknar ord liksom allt annat.
-Hur går det för dig? -Kan vi prata på ditt kontor?
Det är ovärdigt!
Ovärdigt? För vem?
För dig?
Det är inte ovärdigt för honom eller mig.
För vi älskar varandra.
Det är inte ovärdigt att älska varandra.
-Det är vår fiende! -Inte min.
-Vi är i krig! -Jag vet det.
Han är far till mitt barn.
Visste du det?
Ja.
-Vet den...mannen det? -Nej.
-Du kan inte stanna här. -Vart ska hon ta vägen?
-Till tanterna. -I Paris?
Léa...
Kom...
Jag älskar dig.
Han är hederlig. Han säger inte ett ord till någon.
Vi litar på honom, Aristide. Säg det til honom.
Jag har mycket att berätta. Sista månaderna har varit effektiva.
Tack vare Adrien och Aristides bror har vi fått kontakt med 30 grupper.
Hélène har avvärjt en tragedi.
Hon hörde nån skryta med mannens bedrifter.
En del av himlen är med oss. De sänder flyg till oss.
Flyg?
Från London. Med män, vapen och meddelanden.
För att förstå meddelanden, order, ska vi hämta ett paket.
-Ett paket med meddelanden...? -På sätt och vis, ja.
-Det är en radio, Anatole. -Dem finns det massor av här.
Vi får inte ut något av att höra: "Den blå apan ska plocka körsbär."
-Det är inte samma radio. -Vem kan åka till Paris?
Jag ska tala med min fars advokat.
-Var bor han? -I Versailles. Advokat Mandelbaum.
Mandelbaum? Jag är rädd för att han inte kan ta emot oss.
-Hur är det med mig? -Dig?
Ja, jag...
Jag åker till Paris.
-Till Paris? -Jag vill besöka din dotter Françoise.
Vi låter er inte ta den risken.
Jag har känt Léa hela livet. Hon är inte med oss bara för att passa upp.
-Léa! -Vad gör du här, Mathias?
-Jag kom förbi. Vart ska du? -Till Paris. Till min syster.
Jag har gömt det här sedan... Har du tänkt över det?
Ja. Var nu inte barnslig.
-Öppna det. -Jag kan inte.
Då gör jag det.
Den var min mors.
-Det gör mig ont... -Att du gör mig ont?
Jag älskar dig inte, Mathias.
Om jag så går med på att vara din fru, kan du aldrig vara min man.
Ödelägg nu inte allt.
-Farväl. -Léa...
-Då är vi visst klara. -Det var på tiden.
Det är länge sedan, vi har använt det.
Klara...kaninen!
Om igen. Han log inte.
Bra att du kallade honom efter far.
Bort med fingrarna!
-Hur är det med hans far? -Jag har fått ett brev. Vill du se?
-Vet han det? -Ja, självfallet.
Kaninen!
-Vad väntar du på? -Han ler inte.
-Du skrämmer ju honom! -Ta kaninen.
Låt mig ta bilden.
Telefon. Tar du den, min kära?
Hallå?
Ja, det är jag, hennes syster Marie-Hélène.
Ja, ja...
Ja, var?
På återseende.
Mor...
Léa, jag har en överraskning till er.
-Vem har berättat, jag var i Paris? -En gemensam vän. Och ändå...
Ska vi säga Viviane Romance? Eller Ginette Leclerc?
Varför är de här?
En del är starka, andra är svaga.
-Varför är ni här, Raphaël? -För att äta och se mig omkring.
-Jag går nu. -Nej, jag har en överraskning.
-Jag har det inte så bra... -Jo, ni ska hälsa på Rudi.
Han spelar på sin charm. Se honom...med sin monokel.
General von Foleïn. Jag kallar honom von Fräulein.
General von Foleïn och Rudi Schumeister...
Det är mig ett nöje.
Delphine, min enda kärlek och återkalleligt borta.
Ursäkta, jag avbryter samtalet.
Men hur stavar ni ert namn, herr Mahl? Med eller utan 'h'?
Med 'h' som i 'hetz'.
Jag kände en judisk bokhandlare i Düsseldorf, Abraham Mahl.
-Går ni med judestjärna? -Två stjärnor. Titta en gång...
I mina ögon.
-Raphaël! -Där har vi överraskningen.
Raphaël Mahl, Frau Leipzig...
-Har ni det bra? -Fint.
Det är ju Léa...
Léa?
Vart ska hon?
-Léa, det är ju jag... -Ska ni arrestera mig?
Jag förstår inte tyska.
Släpp mig!
Så, lugn... Nu kan vi prata.
Hur visste ni att jag var i Paris? Har ni sänt Raphaël?
Jag intresserar mig för er.
Vad gör ni här?
Jag är en vän till Alice Epting. Här är mitt kort.
Ursäkta.
Berätta för mig, hur det går. Camille?
Hon bor på Montillac med sitt barn. Han är två år.
Laurent?
Honom har vi inte hört från.
-Och hur är det med Léa? -Léa...
Och ni? Bortsett från att njuta livet med de tyska kvinnorna...
-Berätta. -Jag har det bra.
Vad angår de tyska kvinnorna, så kom ihåg: Skenet kan bedra.
Jag förstår inte något längre.
Vem är ni?
Jag ska nog berätta allt för dig.
Det lovar jag.
Sarah Mülstein har blivit arresterad.
Sarah?
Kanske kan någon här berätta, var hon är.
Jag måste tala med henne.
Jag har saknat dig så.
Farväl, lilla baby. Vi ses snart.
Jag har gett dig paté och en god flaska vin.
-Varför vill väskan inte gå upp? -Nej...!
Den är proppfull. Därför.
Vem är det?
Lås in mig...
-Raphaël...vad är det på vägen? -Kan ni gömma mig?
Raphaël Mahl, en vän...
-Kan ni gömma mig? Några timmar. -Vi har inte något gömställe.
Ni blöder...
Nu ler ni...jag höll på att stryka örngott...
Så ringer telefonen... Och det är François.
François Tavernier varnade mig. Gestapo var på gatan.
De gick in på gården, och jag blev så rädd...
-Jag föll nedför kökstrappen... -Kom och sätt er.
Min niece är sjuksköterska. Hon kan ge första hjälpen.
-Du ringer till doktor Valdo. -Nej!
Det är inte nödvändigt.
Vill ni ha en aperitif? Med citron eller utan?
Jag vill helst ha den...utan.
Är ni på det klara med...
Att falla nedför kökstrappen...
Det är långt ner.
Jag tar med er hem till Bordeaux. Har ni era papper?
-När reser ni? -Nu.
Jag tog inte ens mina toalettsaker med...
Tror ni att en ung flicka som ni-
-kunde ha älskat en ung man som mig...den gången?
-När? -Då jag var ung.
Helt säkert.
-Vad vet ni om François? -Ingenting före i morgon.
Han räddade mitt liv. Han gör ett verkligt gott intryck.
Legitimationskontroll!
Får vi se er legitimation!
-Vad har ni i den tunga väskan? -Alla mina sparpengar.
Ni är ett gott parti!
Har ni eld?
Han frågar visst, om det är er väska. Jag vet att det inte är det.
Vi talar dessvärre inte tyska.
Det är min väska.
Det är underkläder till min syster och en radio till min far... Gåvor!
Lugn!
Ring till Otto Abetz. Känner ni Otto Abetz?
Er ambassadör i Paris...
Otto Abetz... Släpp mig. Jag kan själv.
Raphaël...
Raphaël!
Far...
-Jag kan inte minnas, hur det var. -Vad?
-Livet. -Det får du inte säga, min kära.
Livet...
Livet vänder tillbaka. Det är därför, vi kämpar.
Tror du, Raphaël kommer tillbaka?
-Vem är det? -Maurice Schumann.
Hans besked till François Mauriac. En förkortad utgåva av "Vi är Frankrike".
Är det till mig, du skriver?
Mina föräldrar.
-Tänk, om någon hittar det! -Det är en kladd till Camille.
Hon skriver av det med stavfel, liksom i ett fängelse.
Hon signerar det. Mina föreldrar kommar att förstå det.
Varför är det inte Camille, som kommer med tidningarna?
Om det är hon eller jag... Gör det någon skillnad?
I morgon kommer det en man från Toulouse med en annan sändare.
Om jag har rest, så kom ihåg att han heter "15".
Om du har rest?
Jag har fått ett uppdrag av Mayenne. Jag åker till London.
Till London? Åh nej...
Laurent...
Camille!
Vänta, Camille!
Gick du också i säng med honom, innan vi gifte oss?
-Det har aldrig hänt. -Hur kunde du göra det mot mig?
-Jag svär vid din sons liv. -Det är min son...
Camille! Jag reser.
Det är jag, som ska slåss.
Hör här, Camille... Léa och jag är varken vänskap eller kärlek.
Det är liv.
Vi är födda tillsammans.
Vi är som ett snår, med björnbärsbuske vid törne.
Man kan inte skilja oss åt.
Men du är min fru.
Men nu ska jag mista dig...igen.
Det vill jag inte.
Ursäkta. Jag skulle aldrig ha slagit dig.
Jag miste besinningen.
Det skulle jag också ha gjort.
Du är hans fru.
Det sa han till dig...till oss.
Är du lugnare nu?
Han reser i kväll.
I kväll?
Laurent! Det är Léa.
-Martial kommer inte. -Är han arresterad?
Nej, han är sjuk.
-Hur fick du veta det? -Av Loïc.
Du är genomblöt.
Du blir förkyld.
Du har cyklat den långa vägen... Det är vanvett.
Ja, det är vanvett.
-Jag kom för att säga förlåt. Förlåt?
För det med Camille... Förlåt.
-Farväl. -Nej...
Inte farväl.
Kyss mig, bara en gång...
Älska mig, bara en natt...
Innan du reser.
Man kan aldrig veta...
Jag älskar dig, Laurent.
Jag älskar dig, Laurent...
Laurent?
-Martial? - Ja, jag kommer lite för tidigt.
Jag kommer.
Det stämde inte... Det du sa, då du kom?
Nej.
-Fick du det du ville? -Ja.
Och ändå...det vet jag inte.
Farväl, Léa.
Farväl, min älskade.
Halt! Ausweis!
-Jag är bra på tyska, eller hur? -Mathias! Du skrämde livet ur mig.
Det var på skoj. Vad gör du här?
Jag kunde inte sova. Jag cyklar en tur.
Är det inte vackert här?
Jo.
Din far, min far, våra farföräldrar...
De har skapat allt det.
Mina med sina händer, dina med sina huvuden.
Jag vet...
...att mina händer och mitt huvud aldrig förlåter det här stället.
Inte heller mitt hjärta.
-Jag måste hem nu. -Vänta...
Kom och sätt dig.
Det var inte ett tillfälligt möte... jag stod och väntade på dig.
Du cyklar ju ofta på natten.
På din flotta blå cykel.
Jag vet också, du har fått nya vänner. Som han juden, vi arresterade.
-Bögen. -Idiot.
Så ska du inte säga. Din far är ruinerad.
Montillac är förlorat.
-Om inte vi två går ihop. -Vi två?
-Jag kan reda ut allt. -Det blir aldrig vi två, Mathias.
Kyss mig.
Kyss mig!
Kyss tjänarens son! Kyss din tjänare!
Sluta, Mathias!
Jag våldtar dig inte, för jag älskar dig.
Mathias!
Sluta!
Släpp mig!